12. november 2013 Kongresbiblioteket, Washington, D.C.
Mig og millioner af videnskabs-elskere...
SETH MacFARLANE Producent
...var stærkt påvirket af Carl Sagan.
For mange var det den eneste måde, vi lærte om videnskab i en spiselig form.
Jeg lærte om denne samling -
- og det virkede som noget, der hørte hjemme -
- et sted, hvor alle kan opleve det.
Carl var til eftertiden, som videnskabsmand og som opråber.
ANN DRUYAN Producent, Forfatter, Instruktør
Til hele verden, om, hvem vi er, og hvor og hvornår vi er i kosmos.
Vi er heldige med at have -
- nogle mennesker, som Carl vejledte og underviste.
Kolleger.
Dem, hvis liv han havde indvirkning på.
Nogle er fremtrædende videnskabsfolk i dag -
- som han tog fat om som børn og teenagere -
- og tilskyndede og inspirerede dem -
- til at blive forskere som så mange andre. - Han berigede os.
Berigede os til at lære vores plads blandt stjernerne at kende.
At have min familie her, og være sammen med min ven Seth -
- det overvælder mig.
Det er en god modgift til alle de pruttevittigheder, jeg har lavet på Tv.
KONGRESBIBLIOTEKET
En hyldest til Carl Sagan
Det er en ære at kalde Seth MacFarlane, som vi skylder meget...
JAMES H. BILLINGTON Kongresbibliotekar
...til podiet for at indlede dagens program.
Mr. MacFarlane.
Tak.
Det her hus er alt for fint til mig.
Af uvisse årsager, som jeg har glemt -
- sad jeg og så en genudsendelse af "SeaQuest" i sidste uge.
Hvis I ikke ved, hvad det er -
- så var SeaQuest et scifi-program fra 90'erne -
- om en topmoderne ubåd -
- hvis opgave det var at udforske de ukendte dele af Jordens verdenshave.
Den var med Roy Scheider og skuespillere, der sikkert købte nye biler -
- i første sæson, før de opdagede -
- at de var med i en rædsom serie, der var på vej ud.
Min pointe er, at en af besætningsmedlemmerne -
- var en superklog delfin ved navn Darwin.
Og mens jeg så serien -
- og overvejede, om jeg skulle æde det glas sovepiller nu eller under rulleteksterne -
- slog det mig, at hvis den serie blev lavet i dag -
- ville to ting være anderledes.
Et, Roy Scheiders figur ville være på speed...
- og to, navnet Darwin ville nok laves om til noget andet.
Der ville opstå en samtale blandt nogle Tv-chefer -
- om ikke navnet Darwin ville være for polariserende, eller for...
Eller for politisk ladet.
De ville ikke frastøde eller fremmedgøre en betydelig del af deres publikum.
Et sted mellem 1990'erne og i dag -
- er anerkendelsen af videnskabelige fremskridt og dyrkelsen af dem -
- indstillet mange steder i landet som en kilde til stolthed -
- og blev et hjemsøgende tabu med truende overtoner.
Og selv om det ikke kan forsvares, at det er fundet sted -
- så ved vi, hvordan det er.
Videnskab har jo altid været -
- udnyttet og politiseret i en eller anden form -
- men omtrent det seneste tiår, synes det at politiseringen -
- har været på steroider.
Længe anerkendt videnskabelig konsensus er blevet bragt i tvivl, i høj grad af -
- hvem narrer vi, den ene side af salen -
- kun for det formål at opildne lidenskab, der kan omformes til diverse dagsordener.
Og den anden side af salen har ikke rigtig strittet imod.
De har ladet situationen blive betændt, i stedet for at få os tilbage til sandheden -
- som en leder bør.
Ved at frygte for politisk status i stedet for at kæmpe for sandheden -
- har de udvist den samme frygt, som forråder disse hypotetiske Tv-chefer -
- der var nervøse for at navngive en talende fisk Darwin.
De er vist pattedyr, ikke?
Ann?
Og desværre har pressen gjort lidt for at råde bod på skaden.
De beretter rutinemæssigt rablende støj fra antividenskabelige grænseteoretikere -
- som Walter Cronkite aldrig havde taget fat på, eller som var presseværdig.
Som følge heraf har vi haft et landsdækkende videnskabelig tilbageskridt.
Vi burde stå midt i en spændingsfyldt national debat -
- om videnskabens grænseland -
- såsom kvantefysikkens fascinerende koncept -
- om at universet kan være blevet affødt af et kvanteudsving -
- i en af de højere planer af rumtidshorisonten.
I stedet forsøger vi stadig at få folk til at forstå -
- at hvor personligt ubehageligt nogle end vil opfatte det -
- nedstammer vi alle fra Robin Williams.
Ja.
På et tidspunkt midt i alt det her må nogen stille sig op og sige højt...
"Nok nu, drop alt det fis."
For det første fandt evolutionen sted. Det debatteres ikke.
Nogle af milepælene bliver stadig gransket -
- men derfor behøver et kongresmedlem -
- ikke lige pludselig at betvivle hele molevitten.
Jeg har aldrig set tyngdekraft blive betvivlet eller politiseret på nogen måde.
Og i universets større sammenhæng -
- forstår vi tyngdekraft dårligere end evolution.
Den gør bare ikke folk lige så ubekvemme -
- så det er knap så effektivt til manipulation.
Der var mange årsager til det kulturskifte.
Og selv om det måske ikke har gjort udslaget, er én ting sikker.
Det var et gigantisk tab, da Carl Sagan gik bort.
Han var en videnskabens mand, der regelmæssigt var i offentlighedens søgelys.
Har var ofte gæst i Johnny Carsons talkshow -
- sammen med stjerner a la Harrison Ford, Bill Cosby og Jerry Van Dyke.
Ja.
Og han hørte hjemme i rampelyset.
Han var en stor formidler af videnskab -
- en mand, som forstod, at videnskabelige fremskridt -
- er noget, der dagligt påvirker os alle sammen -
- om vi så er klar over det eller ej.
Han ved, at hvis der opstår en mur -
- mellem akademien og den almene befolkning -
- så gavner det ingen parter.
Det var til dels takket være Carls indsats -
- at den videnskabsfobi, vi lider under i dag -
- havde langt hårdere kår i de årtier, der gik forud.
Han oversatte for de af os, der end ikke kan huske, hvordan man bruger en vinkelmåler.
Han formåede både at forklare svære videnskabelige begreber for os -
- uden at han forekom nedladende eller overlegen.
Men med en så tydelig lidenskab, begejstring og kærlighed til emnet -
- at det var umuligt ikke at ville lade sig rive med.
Med Carl hed det ikke, "vi er udviklet fra mikroskopiske organismer."
Det er skræmmende og foruroligende.
I stedet hed det "Vi er udviklet fra utrolige, fascinerende -
- og alien-agtige skabninger. Er det ikke fantastisk? Vil du vide mere?"
"Ja, også mig. Lad os forsøge at finde svaret på mysteriet sammen."
Det beundrede jeg også ved Carl.
Han talte ikke så meget om os som en nation -
- men om os som en art.
Han tænkte vitterlig langt ud over sin tid -
- og ærlig sagt, ud over vor tid også.
Jeg fik aldrig selv mødt Carl, hvilket jeg begræder -
- men jeg har været så heldig at kunne omgås og senere arbejde sammen med -
- hans kone Ann Druyan -
- hvis blændende genialitet, ubegrænsede forestillingsevne -
- og utrolige karakterstyrke -
- giver mig følelsen af at kende dem begge.
Anns arbejde på den nye "Cosmos"-serie er -
- kan jeg godt sige, alt det vi håbede på og mere til.
Og serien bliver fortalt -
- af den geniale og karismatiske dr. Neil deGrasse Tyson -
- som er en naturlig arvetager -
- til Carls sjældne kombination af visdom og formidlingstæft.
Ann fortsætter det arbejde, som hun og Carl indledte sammen i fuldt flor -
- og det er ikke kun en ære at kende hende, men jeg er et bedre menneske herfor.
Så jeg er begejstret og ydmyg -
- over at blive knyttet på en mikroskopisk facon -
- til Carl Sagans bemærkelsesværdige livsværk.
En mand, der åbnede mine og millioner af andres øjne -
- til videnskabens voksende skare af vidundere og mysterier.
Tak.
Vi byder dr. Neil deGrasse Tyson op til podiet -
- med hans indlæg, "Carl på sinde."
Mit første møde med Carl -
- var et brev, som han skrev til mig.
Jeg gik i highschool, var 17 år gammel og søgte ind på college.
Jeg vidste, at jeg var interesseret i universet. Uden tvivl.
Det skete efter mit første besøg i mit lokale planetarie som niårig.
I Hayden-planetariet i New York.
Lyset blev dæmpet, stjernerne kom frem.
Jeg troede, det var fup.
Det er jo alt for mange stjerner.
Jeg ved, hvor mange stjerner der er. Jeg har set dem alle 14 i Bronx.
Ikke?
Der voksede jeg op. Det her passer ikke.
Jeg kan lege med, den halve time, vi sidder der, men jeg ved bedre.
Så mine interesser lå dybt og fast i mig.
Jeg søgte ind på diverse college. Et, jeg søgte ind på var Cornell.
Og anede ikke, at optagelseskontoret havde taget min ansøgning -
- og videresendt den til Carl.
Og hans skrev så et brev til mig.
Ud af det blå.
Det handler om rummet, så ud af det sorte.
Ikke det blå.
Og jeg fik et brev i min postkasse. Carl?
Er det det dén Carl Sa? Det kan da ikke...
Nej, hvordan det? Jeg har lige set ham hos Carson.
Da ikke ham.
Berømtheder skriver da ikke ud af det blå til fremmede.
De har for travlt. Har alt for meget om ørerne.
Jeg åbnede brevet, og det var fra Carl Sagan...
...der inviterede mig ud på skolen.
Så jeg bedre kunne vælge, hvor jeg skulle gå på college.
Og i min fornægtelse tænkte jeg:
"Det er bare berømtheds-snak. Det mener de ikke rigtig."
Ligesom mine e-mails med Seth MacFarlane.
Jeg havde da ikke ventet, at han ville ringe.
To år senere: "Hej, Neil, det er Seth."
"Hvem Seth?"
Berømtheder ringer ikke til ikke-berømtheder.
Invitationen var ægte nok.
Jeg tog bussen til Ithaca, New York, fra New York City.
I december 1975.
Han mødte mig ude foran bygningen. Han stod der.
Skolen var næsten tom. Det var vist allerede juleferien.
Men han stod der.
Vi tog op på hans kontor, vi talte om laboratoriet, hans arbejde på Voyager.
Det her er min yndlingsdetalje. Han rakte bagud.
Uden at kigge, rakte han bagud fra sit bord og tog en bog, han havde skrevet.
"Totalt sejt. Du behøver end ikke kigge, for hvor end din hånd lander -
- er der en bog, du har skrevet." Jeg troede bare...
Og han signerede den for mig. Den samme bog, "Cosmic Connection."
Min var så en paperback. Han havde hardcover-udgaven.
"Til Neil, den kommende astronom."
Og det var så det. Han gav mig et lift i sin bil til busstationen.
Det begynder at sne.
Det gør det ofte i Ithaca, New York, på den årstid.
Det begynder at sne, og det er ikke sikkert, om bussen kan komme frem.
Jeg tænkte ikke over det, men han gjorde.
Og han sagde, "Her."
"Du får mit hjemmenummer."
"Ring og overnat hos min familie, hvis bussen ikke når frem."
Og jeg tænkte, "Tak for kaffe. Hvem er det, jeg lige har truffet?"
"Hvad sker der her?"
Og til den dag i dag, bygger jeg min adfærd og min opmærksomhed -
- til mine elever på det første møde med Carl.
Jeg kan tale i telefon på mit kontor med Det Hvide Hus -
- og hvis der står en elev, sigerjeg, "Barack, jeg må lige hjælpe en elev, du."
Vi mødtes kun fire gange.
Vi var ikke ølsjukker eller noget.
Fire gange. Det var den første.
Det andet møde...
...var 17 år senere.
Det var et møde i Virginia, i Westfield Konferencecenter -
- for at tale om NASA's fremtid.
Hvad målsætninger havde den da nye regering for NASA?
Carl Sagan organiserede det -
- og samlede nogle af vor tids største formidlere.
Jeg synes, jeg gav en god fremlægning. At jeg formidlede mine ting ret godt.
Og jeg var i selskab med de bedste formidlere, jeg havde hørt -
- og opdagede, at jeg kun var middelmådig, eller lidt under.
Nogen af dem var så dygtige til at videreformidle -
- præcis hvad de tænkte og mente.
Og det var interessant, og jeg ville lære mere.
Vi var samlet og talte om NASA's opgave.
Skal vi bare slå russerne, eller skal vi inspirere?
Lad os få det på bordet.
Og det var så anden gang, jeg mødte ham.
Tredje gang...
...var hans 60-års fødselsdag...
...tilbage i Cornell.
Nogle hundreder gæster. Jeg fik den ære at blive inviteret.
Jeg havde kun mødt fyren to gange.
Og under middagen, ankom der bare flere og flere anerkendelser -
- fra elever, lærere, venner og kære -
- og elever og lærere igen, og kolleger -
- og det blev ved og ved.
Og det var...
Det var ros, som man normalt først hører, når folk er døde.
Det er et gammelt mundheld:
"Man må godt overdrive...
...når nogen er død."
Hele sandheden er ikke nødvendig -
- for man vil gerne reflektere over alt det gode ved vedkommende.
Og det her skete, mens Carl var i live.
Han døde først to år senere.
Vi hører anerkendelser, som om nogen lige er død -
- og alle opsummerer kun deres bedste erindringer.
Og jeg tænker:
"Kan nogen være så megen ros værd i deres liv?"
Ja, efter døden, ti år senere, siger man store...
Men i levende live? Er det muligt?
Efter middagen holdt han en tale.
I det største auditorium på Cornell. Vi er alle samlet.
Og holder en medrivende -
- fængslende -
- videnskabeligt belært, intellektuelt præcis -
- følelsesmæssigt ærlig tale om vores plads i universet.
Den dag i dag var det den største fremlægning -
- jeg har set.
Og hvert minut af det foredrag, tænkte jeg:
"Ja. Han har fortjent alt det, jeg lige har hørt."
"Han er ægte. Det er ikke kun sagt i døden."
"Det er præcise erindringer om ham i levende live."
Jeg blev påvirket at ham.
Hvis jeg skulle være videnskabsformidler -
- ville jeg være lige så fængslende.
Jeg havde et fjerde møde med Carl.
Til hans mindehøjtidelighed.
Der var to. På vestkysten og østkysten.
Jeg holdt en mindetale -
- i Saint John the Divine katedralen i min hjemby New York.
Hvorfor var han der? Han var der.
Jeg mindedes romanen "Rebecca," der udkom i 1938 -
- af Daphne du Maurier.
To år senere blev den filmatiseret. Hvad er så interessant ved den historie?
Rebecca, filmens titel, beskriver hovedkarakteren -
- og den hovedkarakter er aldrig til stede.
Hovedkarakteren er død.
Og man samler det, man ved om hende, ud fra alles erindring -
- igennem hele den film.
Hun er mere ægte end noget andet.
For...
...hvem er vi, ud over vores indflydelse på andre?
Det er dem, vi er. Ikke dem, vi påstår, vi er.
Ikke, hvem vi ønsker at være.
Vi er summen af den indflydelse -
- vi har ydet i vores liv på andre.
Flere af jer har allerede spurgt. Hvor du end er, Carl -
- så er Carl her, lige nu. Tak.
Vi byder dr. Ann Druyan op til podiet -
- med hendes indlæg, "Hvordan universet kan forstå sig selv."
Den første, jeg bør gøre, er at befri jer for opfattelsen -
- at jeg er doktor i noget som helst. Jeg er blot Annie.
Og det er en kæmpestor ære -
- at være her blandt jer.
Kan vi dæmpe lyset, så jeg kan se jer?
For jeg ved, at så mange af jer var afholdt af Carl.
Jeg vil gerne lige påpege jer fra hans familie, vores familie -
- som er her i dag.
Hans søn Jeremy Sagan. Rejs dig lige op, Jeremy.
Vores datter Sasha Sagan. Kom.
Og det barnebarn, han aldrig lærte at kende, Sarah Sagan.
Jeg er så glad for at have jer til stede.
Og så vil jeg også gerne påpege to til.
Som I jo alle ved -
- bukkede Carl under for sygdommen præleukemi -
- efter tre knoglemarvstransplantationer henover to år.
Og hans søster Cari Sagan-Green.
Som var den uforbeholdne, åbenhjertede donor -
- til alle tre transplantationer.
Og jeg husker den telefonsamtale, for jeg lyttede med i det andet rør.
Carl sagde, "Cari, jeg er syg."
"Jeg har brug for noget."
Og før han kunne tale færdig, sagde hun...
"Du får det. Lever, hjerte, lunge? Hvad som helst."
Så Cari, rejs dig op.
Og hvis I vil tillade mig en personlig overbærenhed -
- vil jeg bede min pragtfulde far Harry Druyan rejse sig -
- for han beredte mig -
- på dette pragtfulde kærlighedsfulde liv.
Han og min mor indpodede i mig følelsen af, at livet var et fantastisk eventyr -
- og at kærligheden var den største gave i det.
Så tak for at tage det spadestik.
Nogle af de lykkeligste stunder i mit liv var at se min far og Carl -
- sidde på verandaen i vores hus i Ithaca.
Min far er vores nabo.
Og at se dem med armene om hinanden -
- mens de så ud over søen og lo løs.
Carls latter -
- er et af mine bedste minder.
Og det er fantastisk for mig -
- at på Voyager-LP'erne -
- som er de fjerneste genstande, der er blevet rørt af menneskehænder -
- er Carls latter bevaret for evigt.
Den lød som noget, man kun hørte på en galeanstalt. Det var...
Det var den mest frie og helt ugenerte latter.
Latteren fra en, der levede fuldt ud.
Ingen del af ham var hæmmet -
- eller uudforsket eller uudtalt.
Glæden ved at tænke sammen med ham i 20 år.
Han var en type, der læste en bog hver aften.
Så det, at hans afhandlinger -
- videnskabelige afhandlinger -
- og manuskripterne til hans Pulitzer-vindende forfatterskab:
"Cosmos", "Kontakt."
Artiklerne i "Parade Magazine."
Alle de værker, vores indkøbslister -
- det hele er her -
- sammen med de folk, han skattede allerhøjst.
Denne tegning...
...som blev lavet på, nok et laset tæppe.
I en lille stue i en klejn lejlighed i Bensonhurst -
- under anden verdenskrig.
Han var søn af en tilskærer -
- i skrædderdistriktet.
Og hans mor Rachel var hjemmegående.
Og Rachel og Sam -
- havde ikke nogen videre uddannelse. Sam havde lidt.
Men de læste og var søgende.
Og elskede deres børn umådeholdent.
Og når Carl stillede et spørgsmål, Rachel og Sam ikke kunne svare -
- tog Rachel ham i hånden og ned til biblioteket.
Brooklyns stadsbibliotek.
Så han kunne få sin første bog om stjernerne.
Dér opstod Voyagers kurs -
- og en milliard års vandring gennem galaksen.
Dér begyndte rejsen fra en lille dreng -
- hvis forældre aldrig havde mødt en forsker -
- til en, der blev indbegrebet af, hvad videnskab er i sin fineste form -
- i samtlige nationer på Jorden.
Det begynder med hånden, der holder i den lille dreng -
- og siger, "Lad os finde ud af det sammen."
Jeg vil gerne takke Seth -
- for din absurd overdådige ros af mig...
Primært, men også...
Men også for at bevare mere end tusind kasser -
- af én mands livsproduktion -
- som skrev breve på to sider til børn, der var interesserede i videnskab.
Den mand, der varskoede om atomvinteren -
- om global opvarmning -
- og vores uddannelsessvigt.
Carl underviste Sashas børnehaveklasse.
Og andres.
Han kunne...
Han opildnede lærerne aftenen før skolestart.
Skolelærerne i Tompkins county.
Han samlede dem en smuk september aften -
- og tryglede dem om konstant at komme -
- denne hellige pligt i hu.
Om at inspirere de kommende generationers forskere -
Om at indføre en ny generation børn -
- i 40.000 generationer af vores granskning.
Jeg mindes den tale, Neil hentydede til.
Det var nok hans bedste tale nogensinde -
- og jeg var så heldig at bevidne utallige taler.
Men denne var en kraftpræstation.
Carl skrev aldrig noter.
Han talte i omhyggelige passager -
- som kunne offentliggøres uden anmærkning eller forenkling.
Og den tale var så rørende.
Han var 60 år gammel.
Han talte for en fyldt sal.
Og hans yndlingstidspunkt -
- var, da der blev spørgerunde.
Og en ung mand rejste sig og spurgte:
"Hvad giver du os at stå tilbage med?"
"Nu efter dine store nedgraderinger, som du siger."
"Jorden er ikke i centrum af solsystemet."
"Solsystemet er ikke i centrum af galaksen."
"Galaksen er ikke i centrum af universet."
"Mennesker har kun været her de seneste 15 sekunder -
- i det store kosmiske år på 13,8 milliarder år."
"Hvori ligger meningen?"
Og Carl så på ham og sagde, "Gør noget meningsfyldt."
Og det var kernen i hele hans liv.
Alle de pragtfulde talere -
- som bevidnede hans generøsitet -
- hvor samvittighedsfuld han var, hvilken stor videnskabsmand han var.
Han måtte finde sig i en masse skældsord, fordi han ville nå ud til alle.
Han troede fuldt og fast på demokrati.
Han kom op fra ingenting.
Og han troede på -
- at jo flere mennesker -
- der kan modtage denne stærke viden -
- om, hvor vi er, og hvornår vi er, og hvem vi er i universet -
- desto bedre et samfund ville vi få.
Så han var utrættelig -
- i sit forsøg på bare at sprede ordet.
Også derfor er jeg begejstret over -
- og hans og vores afhandlinger er her.
Carl kunne være endt her i hall of fame a la Babe Ruth.
Han kunne være endt her, hvis han blot...
Hvis han bare havde været pitcher. Han pitchede flere sejre i hus.
Hvis han aldrig havde fået et eneste homerun.
Carl kunne være endt i hall of fame bare som menneske -
- og som medborger, og det var en lidenskabelig borgerhandling -
- kombineret med en genialitet -
- og en umættelig nysgerrighed.
Og mere end noget andet...
...en påskønnelse for det fantastiske lykketræf, vi alle har fået -
- ved at leve i dette øjeblik -
- i et så oldgammelt og så vidtfavnende kosmos.
At vi alle har fundet hinanden -
- og fundet vej hertil i dag.
Sådan ser jeg på verden.
Jeg føler mig som det heldigste menneske -
- i at jeg har rejst 20 gange rundt om solen med Carl Sagan.
Det vil jeg bære på resten af mit liv.
Evig glæde.
Og den stolthed, som jeg føler om hans liv -
- og det han forsøgte at opnå med hans dyrebare tid -
...det...
Det fylder mig med glæde.
Tak for jeres pragtfulde taler om Carl.
For at vække ham i live, som Neil formulerede det.
Og tak for at holde hans lue ved flamme.
Min drøm -
- og det, jeg gerne ser komme ud af det her -
- er at oprette et agentur for videnskabs-opildnere.
Carl Sagan'er, Neil Tyson'er, Bill Nye'er.
Dem som ved, hvordan man når ud til det størst mulige publikum.
Send dem til de stater, der ikke skal nævnes ved navn -
- men som vi godt ved, hvem er.
Send dem.
Okay, vi er drænede.
Vi har ikke penge lige nu -
- til at skabe det samme offentlige undervisningssystem -
- som vi havde, da Carl var barn.
Dét gjorde Carl Sagan til det, han blev.
Send de videnskabs-opildnere til hver af de stater -
- med sexede visuelle hjælpemidler -
- så folk ikke vil nå at stoppe op over for, hvad de siger.
Og...
Og lad os kaste det net ud, for jeg ved, at der er flere Carl Sagan'er derude.
Tusind tak skal I have.
Tak. Tak.
Tak.